Dette er historien om, hvordan den moderne verden blev til.
Et nyt perspektiv på civilisationens udbredelse over jorden.
Fra menneskehedens vugge og de første byer og imperier...
... til troen på én gud.
Vi følger civilisationens flod fra Mellemøsten -
- et utroligt sted, der har været forbindelsesled -
- mellem Asien, Afrika og Europa i flere tusinde år.
Et økonomisk, videnskabeligt og kulturelt centrum.
Det bliver en episk opdagelsesrejse...
... fra øst til vest.
Dette er fortællingen om religionens fødsel.
Her i Mellemøsten inspirerede den civilisationens rejse.
Vi vil udforske menneskets forsøg på at forstå naturen -
- livet og døden samt det hinsides.
De er ikke forfædre eller præster. De er væsener fra en anden verden.
Vi udforsker Mellemøstens første templer og ser de hedenske guder -
- som styrede fra Mesopotamien til Egypten og Grækenland til Rom -
- blive styrtet af en revolutionær tanke: monoteisme.
Det er en kolossalt vigtig historisk skillevej.
Det er historien om en tankes svære fødsel og vækst.
Den kom fra øst og skulle dominere Vesten og store dele af verden:
Monoteismen - troen på én eneste, universel gud.
MONOTEISMENS TRIUMF
Tanken om én, universel gud er en så uadskillelig del af vor kultur -
- at vi glemmer, at det i en verden af mange guder var en radikal idé.
Hvor kom tanken fra? Hvordan voksede den? Hvorfor sejrede den?
For jøder, kristne og muslimer er Abraham troens grundlægger.
Historien om Abraham dukker først op i Første Mosebog -
- den jødiske bibels første bog.
Når man læser i Bibelen, når man meget hurtigt til Abraham -
- og resten er i princippet historien om en mands familie.
Den mand er Abraham.
Alt handler om hans møde med Gud og hans oplevelser med Gud.
"Jeg vil gøre dig til et stort folk -
- og velsigne dig. Jeg vil gøre dit navn stort."
Ifølge Bibelen levede Abraham længe i Harran i Mesopotamien -
- som menes at have ligget i dagens Tyrkiet.
I Harran tilbad menneskene mange guder.
Ligesom i den øvrige gamle verden herskede polyteismen.
Det afgørende øjeblik, grunden til, at Abraham står for monoteismen -
- var en befaling fra Gud.
"Tag din eneste søn, som du har kær -
- og gå til Morija-landet."
"Der skal du ofre ham til mig."
Fortællingens baggrund i Det Gamle Testamente og Koranen -
- er næsten den samme, men detaljerne er forskellige.
Historien er, at Gud vil afprøve -
- Abrahams sande tro.
Når de kommer derud, står det klart for dem begge -
- at offeret bliver sønnen, hans eneste søn.
Den elskede søn skal ofres.
Men i det afgørende øjeblik lyder en stemme fra himlen.
"Rør ikke drengen. Jeg vil ikke have, at du ofrer ham."
"Du har vist din loyalitet over for Gud."
Jødedommen, kristendommen og islam deler troen på Abraham -
- som deres tros grundlægger -
- men visse detaljer i historien er forskellige.
Ifølge jødisk tradition ville Abraham ofre sin søn i Jerusalem.
Her rejste jøderne et tempel for at hædre stedet.
Det blev kaldt en af antikkens smukkeste bygninger.
Templet blev ødelagt af babylonierne, genopbygget -
- og ødelagt igen af romerne.
Den tilbageværende vestlige mur er et af jødedommens helligste steder.
Oven over muren ligger Klippemoskeen -
- det ældste bevarede islamiske bygningsværk i verden.
Ifølge islam er dette stedet for Mi'raj.
Her blev profeten Muhammed ført til himmels for at møde Gud.
Ifølge islamisk tradition fandt Abrahams ofring ikke sted her -
- men nær Mekka i det nuværende Saudi-Arabien.
Det er umuligt at være præcis, hvad angår Abraham.
Bibelsk kronologi antyder, at han levede for knap 4000 år siden -
- men der er ingen beviser på hans eksistens.
Der er ingen arkæologiske beviser på Abraham.
Han efterlod intet monument, hvor der står: "Abraham var her".
Der er en stigende forskel på, hvad folk tror om området ud fra Bibelen -
- og hvad arkæologien viser.
Så det er meget svært og indviklet -
- at genskabe blot fragmenter af historien ud fra disse myter.
I de senere år har arkæologiske fund afsløret -
- den sande historie om religionens udvikling -
- og dermed forestillingen om én gud.
Fortællingen begynder tusinder af år før den bibelske Abrahams tid.
For over 11.000 år siden skete noget bemærkelsesværdigt her -
- i Göbekli Tepe på Mesopotamiens sletter i det sydlige Tyrkiet.
Disse mystiske stensøjler giver et indblik i religionens fødsel.
De blev rejst her ved civilisationens begyndelse -
- før landbrugssamfundet, da mennesket var jæger og samler.
Religion udspringer af menneskets behov for at forstå sin verden -
- og forklare naturkatastrofer, liv og død.
Professor Klaus Schmidt, der leder udgravningen af Göbekli Tepe -
- tror, at disse T-formede søjler skal symbolisere mennesker.
Her har vi beviset for, at søjlerne er antropomorfiske skikkelser.
Vi kan se en enorm arm med hænder og fingre her.
De menneskeformede monumenter er vist overnaturlige mennesker -
- besøgende fra en åndeverden.
Der er ingen ansigter afbildet. De har intet ansigt.
Der er hverken øjne, næse eller mund.
Det tyder på, at de ikke er fra vor verden.
De er ikke forfædre eller præster.
De er væsener fra en anden verden, som er samlet her i et evigt møde.
Konstruktionerne er ikke skabt til hverdagen.
Det er et helligt område heroppe på bjerget.
Der er ingen huse i Göbekli Tepe. Det er et ganske særligt sted.
Mennesket skabte disse overnaturlige skikkelser -
- for at skabe en forbindelse til det hinsides.
Søjlen i den nordlige del af område D -
- kan måske vise os, hvad der egentlig foregår -
- og hvad formålet med det har været.
Her har vi en stor grib, med vingerne i en særlig position.
Der er flere fugle samt slanger og andet.
Hernede ser man en stor skorpion, og der er andre dyr.
Og her ser vi utvivlsomt et menneske -
- som tydeligvis mangler hovedet.
Det samlede billede ligner en fremstilling af underverdenen.
Det kan føre os til en konklusion om stedets funktion:
Det blev måske bygget til begravelsesformål.
Professor Schmidt tror, at mennesket her -
- udførte en rituel ceremoni for at hædre deres dødes bortgang.
Monumenterne ved Göbekli Tepe er en milepæl i menneskets udvikling.
For 11.000 år siden fandt der her en revolution sted.
Jægere og samlere standsede -
- for at bygge et unikt sted og markere rejsen til det hinsides.
Stenalderfolkene bevidnede død, naturens kraft og årstiderne -
- og skabte et trossystem, der hjalp dem med at forstå verden.
Hele regionen er en guldgrube af fund.
Død og begravelser var centrale i udviklingen af menneskets tro.
Nær Göbekli Tepe ligger den antikke boplads Catal Höyük.
Her kan man få et mageløst indblik i vore forfædres liv og tro.
Arkæologer gjorde en utrolig opdagelse her ved Catal Höyük.
De mennesker, der boede her, begravede deres døde i hjemmet.
Når folk døde, blev de bogstaveligt talt begravet under deres senge.
Man lavede et hul her og placerede liget i det.
Så folk levede 10-20 cm -
- over dem, de havde mistet.
I nogle huse fandt vi en, og i andre ingen -
- men i nogle huse er der 15 stykker.
Det største antal, vi har fundet, er 67 i samme bygning.
Catal Höyüks døde blev begravet med stor omhu.
Liget er placeret sammenkrøbet, i fosterstilling -
- så det ligger helt sammenpresset i begravelseshullet.
Kroppene så ud til at være parat til genfødsel.
Og de fik værdifulde genstande med til det næste liv.
Vi finder en række perler -
- lavet af sten, ler, muslingeskaller og ben.
De ligger ofte spredt i graven i området omkring halsen.
Men gravsteder er ikke de eneste tegn på religionsudøvelse.
Vi begynder at nærme os vore forfædres guder.
I Nordisrael er der fundet beviser på dette religiøse tankespring.
Først var udgravningen ikke noget særligt, men så fandt vi figuren.
Den var dækket af jord, men vi rengjorde den ikke.
Hvis man begynder på det, kan man ødelægge den.
Så den blev taget op som en stor, snavset klump sediment -
- men man kunne alligevel se figurens form.
Efter rensning så vi den smukkeste figur fra den kultur.
Vi tror, at det var en modergudinde.
En gudinde, som hele stammen tilbad.
Øjnene er meget fremtrædende.
De diagonale øjne er tre-fire gange større end menneskeøjnene.
De er stærkt fremhævede.
Det er ikke noget naturligt, men noget overnaturligt.
Flere figurer af modergudinder er blevet fundet i Sha'ar Hagolan.
De beviser omfattende ændringer i den religiøse tankegang.
For første gang kan vi tale om en slags gudinde.
For første gang i menneskets evolution er figurerne identiske.
I udgravningen har vi fundet 120 lerfigurer.
De har altid et langstrakt hoved, skrå, fremtrædende øjne og en næse.
De har ører og øreringe, og man kan se navle og deller.
Det var nok en central skikkelse, en gudinde, som samfundet tilbad.
Alle vidste, at hun havde særlige øjne og den hovedform -
- og der var nok en hel mytologi omkring det.
Menneskene i Sha'ar Hagolan revolutionerede religionen.
Deres gudinde var ikke den eneste. De var ikke monoteistiske.
Men de var de første i historien, der skabte et fælles billede af Gud.
De var de første til at tydeliggøre et koncept -
- hvor alle tilbad en skikkelse, der så ud på en bestemt måde.
Der var et rigtig måde og en forkert måde.
Dette faldt sammen med opkomsten af organiseret religion.
Etableringen af centrale steder til fælles dyrkelse -
- var et af de første skridt på den lange rejse mod civilisationen.
Da flere og flere samledes omkring templerne -
- etablerede de stadig større samfund.
Processen begyndte i øst og forvandlede resten af verden.
I dag har næsten alle steder på jorden et sted til gudsdyrkelse -
- kirker, moskeer eller templer, i deres midte.
Sådan var det også i verdens første byer i Mesopotamien -
- da de begyndte at opstå for omkring 6000 år siden.
Mari, i det nuværende Syrien, var en af de største.
Den blev bygget ud fra storslåede planer.
En cirkelformet, muromkranset by med vand fra Eufrat via en kanal.
Og i byens midte: et tempel.
Vi står i templets helligste rum.
Bag mig stod alteret.
I begyndelsen af forrige århundrede -
- fandt man mange kar fyldt med offergaver her.
Templer og gudsdyrkelse var centrale i Mesopotamiens byer -
- og religionens organisation påvirkede samfundet stærkt.
I Mari ser vi de første tegn på et organiseret samfund.
I midten af byen står paladset, omgivet af templer -
- hvilket tydeligt fortæller, hvordan hierarkiet var.
Man har magten og religionen øverst i samfundets pyramidestruktur.
Fantastiske statuer er blevet fundet i Maris templer.
De giver nyt liv til den antikke kulturs religion.
Denne statue forestiller en religiøs tilbeder og er typisk for Mari.
Tilbederne er oftest skaldede.
Skægget afbildes tit sådan, og øjnene er også meget typiske.
Der er en lapis lazuli-plade inden i en muslingeskal -
- og øjenbrynene er lavet af bitumen.
Hænderne er samlet foran brystet, et tegn på hengivelse.
Oftest er der en inskription bag på skulderen -
- hvor tilbederens navn står.
Nu ved vi, hvem han er. Han hedder Shivune.
Det er en typisk fremstilling af en tilbeder.
Rige borgere bestilte statuer af sig selv -
- og satte dem i templer for bestemte guder og gudinder.
Hver gud har sit særpræg -
- og afhængigt af, hvad du vil, går du til forskellige guder.
Derfor stiller man sin statue i et særligt tempel.
Væk var tanken om en ensartet fremstilling af en gudinde.
I Mari var der en lang række guder og gudinder -
- som så meget forskellige ud og havde forskellige roller.
Maris guder og gudinder dyrkedes over hele Mesopotamien.
De er blandt de første navngivne guder i menneskets historie.
Vi ved, at der var mange gudinder og guder.
Vi kender myterne. Der er mange fortællinger om disse guder.
Ishtar er f.eks. både kærlighedens gudinde og krigsgudinden.
Der er en solgud og en gud for landbruget.
Mesopotamiens gudeverden er alle andre gudeverdeners oprindelse.
Der er altid en hovedgud og hans kone -
- og hos grækerne og romerne er der præcis den samme samling guder.
Parthenon, Athenes tempel.
På Akropolis i Athen står det endnu som en storslået påmindelse -
- om de antikke guders varige magt.
Mange af de statuer og friser, der engang smykkede Parthenon -
- findes nu på British Museum i London.
For grækerne var guderne som mennesker, bare lidt større og bedre.
De var lidt mere spektakulære.
Her er Dionysos og Selene, månens gudinde -
- samt Afrodite, kærlighedens gudinde.
De græske guder kunne ikke altid enes.
De drak meget, havde affærer og skændtes hele tiden -
- men de var alligevel guddommelige.
Man må forstå, at grækernes guder, halvguder og ånder -
- var allestedsnærværende.
Det var sådan, de forklarede alt i verden.
Når de så tidevandet og afgrøder, der voksede, så troede de ikke -
- de vidste, at det var en gud eller gudinde, der havde muliggjort det.
Hele den antikke verdens syn på guddommelighed -
- omfatter en overordnet kraft -
- som ikke er personificeret. Man kan ikke tale med den.
Den kommer til udtryk i alle naturens kræfter.
Himlen, havet og alle verdens forskellige fænomener -
- betragtes som noget positivt.
De respekteres og hædres, f.eks. vindens eller havets kraft.
Romerne lånte grækernes guder, men ændrede deres navne.
Zeus blev til Jupiter -
- Dionysos blev til Bacchus -
- og Afrodite blev Venus.
Grækere og romere havde hundredvis af guder -
- en til enhver eventualitet.
En syg har f.eks. brug for helbredelse -
- men på en rejse har man brug for vejledning og sikkerhed.
For romere og grækere var det logisk at ære den bestemte gud -
- både fordi det var effektivt at gå direkte til kilden -
- men også for at vise respekt for netop den gud ved det tempel -
- hvor præsterne fokuserer på netop dette formål.
På nogle måder var det udmattende at være græker.
Man måtte styrte rundt og formilde alle mulige guder.
Men man havde også altid mulighed for succes.
Hvis Apollon ikke havde hørt ens bøn, ville Afrodite måske gøre det.
Og jeg tror, at det gjorde folk tolerante.
Havde man besøg fra Egypten, var det ganske troligt -
- at egypteren medbragte en mægtig ægyptisk gud -
- som også blev genstand for dyrkelse.
Antikkens mange guder levede roligt side om side i årtusinder -
- indtil én mand udfordrede forestillingen om polyteisme.
Ikke Abraham, men herskeren i en af antikkens ældste civilisationer:
Egypten.
Egypten var polyteistisk. Et land, der virkede fuldt af guder.
På toppen af den egyptiske gudeverden stod Ra, solguden -
- i spidsen for en gruppe på ni guder, kendt som Enneaden.
Men for 3500 år siden gennemførte farao Amenhotep en revolution.
Egyptens mange guder og selve polyteismen var truet.
Så vidt vi ved, er Amenhotep den første egypter -
- der betragter sin religion kritisk og vurderer den.
Han lader til at have bedømt den som værende ganske tom.
I stedet kunne han kun se én gud, en enkelt kraftkilde -
- nemlig den, man ser på himlen, altså solen. Det var alt.
Amenhoteps revolutionerende tanke var at forkaste Egyptens guder -
- og dyrke kun en:
Aton, solguden.
Han ville hædre solens umiddelbare kraft.
Det er jo den eneste ikke-jordiske energikilde, man faktisk kan se.
Alt andet er fantasi. Det var nok det, der drev ham mod enkelheden.
Intet betyder noget andet end solen, der åbenbarer sig i horisonten -
- og varmer og giver liv til alt.
Amenhoteps dyrkelse af sin nye gud -
- og viljen til at ændre Egyptens gamle polyteisme -
- fik ham til at skifte navn.
Han indledte sit styre under navnet Amenhotep -
- et navn, der hædrer en traditionel gud.
Men kongen ændrede sit navn til Akhnaton -
- til ære for solskiven, Aton.
Akhnaton byggede en hel by for at ære sin eneste gud -
- og flyttede hele hoffet dertil.
Han kaldte den Akhetaton, som betyder "solens horisont".
Det her er Aton-templet -
- et af de to hovedtempler.
På sin vis blev templet bygget på traditionel vis.
Der er en række indre gårde omkring en central akse -
- men det mest karakteristiske er fraværet af tag.
Gårdene er åbne mod himlen -
- for de er der jo, så man kan tilbede og ofre til solen.
Akhnaton siger dermed, at Gud, det guddommelige væsen, er synlig.
Solens kraft er deroppe. Den kan tilbedes direkte.
Man behøver ikke kunstfærdige templer med mange statuer.
Akhnatons dyrkelse af én gud bredte sig hurtigt ved hoffet.
Her er gravkammeret for en af hoffets mest magtfulde personer.
Han hedder Aye og er viftebærer på kongens højre side -
- og bag ham står hans kone. Hun hedder Tey -
- og de knæler begge med løftede arme i tilbedelse af solen.
Over dem er der søjler af hieroglyffer, en lang hymne -
- som er tilegnet Aton.
Den hylder Atons opstigen hver dag.
Du er horisonten, Aton. Du skabte jorden.
Kun du eksisterede. Du satte alle mennesker på deres plads.
Ayes hymne er et stærkt udtryk for Akhnatons monoteisme.
For ham var der kun én gud.
Ingen andre guder nævnes. Dem fejer Akhenaton af bordet.
Der er ingen interesse for andre guder -
- som man kan forestille sig som en del af solen. Det er en forenkling.
De er ikke fordømte, de er bare udelukkede.
Akhenaton døde i år 1336 f.Kr. -
- i den tro, at han havde ændret religionen i Egypten for altid.
Men et arkiv af kileskrifttavler, der blev fundet i 1800-tallet -
- viser, at hans eksperimenter med monoteisme døde med ham.
Da han døde, gik Egypten igen over til at tilbede Amon, Ra -
- og alle de mange andre guder.
Akhnatons søn, Tutankhaton, "Atons udtrykte billede" -
- fik magten.
Under hans korte vælde aftog tilbedelsen af Aton -
- og guder som Amon vandt frem igen.
For at understrege dette ændrede Tutankhaton sit navn...
... til Tutankhamon, "Amons udtrykte billede".
Egyptens kortvarige eksperiment med monoteisme var forbi.
Polyteismen havde for dybe rødder i den antikke verdens kultur -
- til at kunne forkastes så let.
Den moderne tro på én gud, monoteismen -
- måtte overvinde en enorm modstand, hvis den ville sejre.
Forestillingen om én eneste gud må have været en chokerende tanke.
For hvordan kan man have kun én gud -
- når disse mænd og kvinder i årtusinder har vidst -
- at verden var beboet af masser af ånder, guder og halvguder?
Det må have været ekstremt radikalt.
Men monoteismen var ikke færdig.
Mellemøsten skulle endnu spille en vigtig rolle i dens vækst.
Den næste radikale forandring skete ikke langt fra Egypten, i Kanaan.
Polyteismen havde dybe rødder i denne del af verden i årtusinder.
Det her er et eksempel på det. Jeg står på trappen op til alteret.
Alteret blev bygget i 3. årtusind f.Kr., i den tidlige bronzealder -
- og det hører til templet, der står bag os til højre.
Kanaan var det forjættede land, som Gud i Bibelen lovede Abraham -
- men nutidige forskere søger andre beviser på Abrahams folk -
- de tidlige israelitter.
Hvad angår den formative periode i israelitisk historie -
- er arkæologien allervigtigst, for den giver virkelige beviser.
Hvis jeg tager en spade og begynder at grave ud her -
- stikker jeg direkte ned i det historiske eller arkæologiske lag.
Det er ikke tilfældet med Bibelen. Det må vi alle huske på.
Udgravningerne i Megiddo, midt i Kanaan -
- antyder, at de tidlige israelitter dyrkede de samme guder -
- som kanaanæerne.
Taler vi om overgangen fra kanaanæisk liv i 2. årtusind f.v.t -
- til israelitisk liv ved starten af det 1. årtusind f.Kr. -
- tror jeg ikke, at der er store kulturelle forskelle.
Andre udgravninger i området tyder på det samme.
70 km derfra udgraves Tel Hazor, Kanaans hovedstad.
Det er den største udgravning i landet, over 80 hektar -
- med en befolkning på 1 5-20.000 personer.
Det kan sammenlignes med Paris, London eller New York i dag.
Her er tydelige beviser på Kanaans mange guder.
Vi er på et helligt sted fra den kanaanæiske periode.
Det ses primært af de oprejste sten, som man tilbad -
- og vi har navnene på de forskellige guder og deres funktioner.
F.eks. Ado, vejrguden.
Han var meget vigtig her, men han var ikke den eneste.
Guden Sin blev dyrket. Måneguden og guden El blev tilbedt.
Kanaanæerne tilbad en række guder -
- anført af El, hans kone, Ashera, og Baal.
Da israelitterne kom til Kanaan -
- tilbad de tilsyneladende de samme kanaanæiske guder.
Kanaanæernes fornemste gud blev kaldt El.
Han har samme navn hos israelitterne: El eller Elohim.
Der er ingen tvivl om, at man overtog mange skikke og begreber.
Bibelen bekræfter, at israelitterne tilbad disse kanaanæiske guder.
Profeterne beklager, at de dyrker forskellige guder, som f.eks. Baal.
"I skal jo holde jer væk og tage afstand fra kanaanæerne -
- og deres religion."
Bibelens tidligste bøger handler meget om israelitternes åndelighed.
Det er kampen mellem de hedenske, kanaanæiske guder -
- og den ene gud, der viste sig som Jahve.
"Jeg er Jahve, din gud."
"Du må ikke have andre guder end mig."
Det er det første af de ti bud, som Gud gav Moses på Sinai.
Sådan var det på Moses' tid.
En befaling om at dyrke en eneste gud -
- uden dog at benægte de andre guders eksistens.
Israelitterne har Jahve som deres gud.
Men de ser ham endnu ikke som den eneste gud.
Trods budene og advarsler fra Moses og andre profeter -
- dyrkede israelitterne stadig andre guder, også kvindelige.
Denne lille lerfigur er fundet ved en udgravning i det nordlige Israel -
- syd for Genesaretsøen, ved et sted kaldet Tel Rehov.
Byen nævnes ikke i Bibelen, men var meget betydningsfuld -
- mellem 900-tallet og 700-tallet f.Kr.
En volontør samlede den op og løb hen og viste den til mig.
Jeg blev meget glad. Det er jo altid morsomt.
Figuren er næsten 2900 år gammel.
Den er en blandt tusinder af kvindefigurer fra israelitisk tid.
Hun står med et spædbarn.
Så hun er altså mor, en modergudinde.
Vi tror, at det er Ashera, og det er et meget fint eksemplar -
- fra omkring 900 f.Kr. -
- da den israelitiske religion bestemt ikke var monoteistisk.
Israelitterne tilbad stadig den kanaanæiske gudinde Ashera.
De betragtede hende som hustru til deres gud, Jahve.
Vi har inskriptioner på kar, hvor der står:
"Til Jahve og hans Ashera."
Vi har altså Jahve, og hende, man kunne kalde fru Jahve, Ashera.
Israelitterne tilbad mange guder, slet ikke kun Jahve.
Der er tydelige beviser på, at Jahve måtte kæmpe i lang tid -
- med næb og kløer, før han blev accepteret som den eneste gud.
Først efter flere århundreder godtog israelitterne Jahve som eneste gud.
Og det skete først efter en katastrofe.
For 2600 år siden blev Jerusalem angrebet -
- af den babyloniske konge, Nebukadnesar.
Byen blev plyndret, og Jahves hus, templet, ødelagt.
Tusinder af jøder føres bort som slaver.
Jahve virkede besejret.
Det var en teologisk katastrofe -
- for faktum var, at Israels Gud var besejret af Babyloniens gud.
Sådan så fortidens mennesker på det, og det måtte forklares.
De måtte enten give efter og glemme det hele -
- og blive en del af den babyloniske kultur -
- eller også måtte de finde en forklaring.
I det babyloniske fangenskab -
- finder israelitterne en forklaring -
- på deres guds nederlag.
De fandt på en utrolig, næsten filosofisk idé -
- en forklaring på, hvordan det kunne være, at Israels gud -
- virkede besejret, men ikke var det.
De sagde: "Nu må vi tænke det igennem."
"Israels gud er så mægtig, at han er universel."
"Han styrer alt og bestemmer over alting."
"Han sendte altså kongen af Babylonien."
"Babyloniens konge var bare en brik i hænderne på Israels Gud -
- som blev sendt for at straffe israelitternes frafald."
Den vindende gud var ikke den babyloniske.
Jahve brugte babylonierne til at straffe israelitterne.
Så Jahve er ikke kun israelitternes gud.
Han er babyloniernes gud. Han er alles gud.
En ukendt profet kaldet Esajas beskrev monoteismen -
- og forandrede menneskets historie.
"Det er ingen andre guder end mig."
"Jeg er Skaberen af godt og ondt."
"Jeg er Skaberen af lys og mørke. Der er ingen andre end mig."
Det er en milepæl i historien.
Religiøst set er det måske den største idé nogensinde -
- hvis man ser på, hvor stor en indvirkning den har haft.
Persien under Kyros den Store erobrede Babylonien -
- og israelitterne kunne vende tilbage til Jerusalem.
De medbragte deres nye idé om en universel gud.
Men jøderne spredte ikke denne nye, lysende idé over hele verden.
Det tilfaldt en anden religion, bygget på jødedommens grundlag.
Jesus Kristus blev født i Betlehem.
Fødselskirken markerer stedet, hvor han menes at være født.
Under den jødiske påskefestival prædikede Jesus i Jerusalem.
Romerne så ham som en trussel, anholdt ham og dødsdømte ham.
I dag vandrer pilgrimme den vej, Jesus måske gik til korsfæstelsen.
Den tredje station. Her falder Jesus første gang.
Her møder Jesus Jerusalems døtre.
Han blev fulgt af mange mennesker, herunder kvinder med børn.
Turen ender i Gravkirken på stedet for korsfæstelsen og begravelsen.
2000 år senere har kristendommen to milliarder tilhængere.
Men hvordan kunne den monoteistiske kristendom -
- overvinde polyteismen og blive verdens største religion?
Jesus opfandt ikke selv en verdensreligion.
Han levede et liv som forbillede for sin tro.
Det var dem, der kom efter ham, der udviklede hans tanker -
- og det personlige forhold, han siges at have haft med sin far, Gud -
- til et trossystem, der spredtes over hele verden.
Jesus udbredte ikke kristendom og monoteisme.
Det tilskrives en anden, Saulus fra Tarsos.
Blændet af visionen af Jesus, den mirakuløst helbredte -
- sluttede Saulus sig til denne tro og skiftede navn til Paulus.
Paulus mente, at Jesu budskab om åndelig fornyelse -
- burde prædikes til både jøder og ikke-jøder, hedninge.
Alle kunne de døbes og følge Jesus.
Paulus siger: "Hvis hedninge, altså ikke-jøder -
- tror på Abrahams, Isaks og Jakobs gud -
- og de tror på Messias -
- er de så ikke også Abrahams børn i en åndelig betydning?"
Paulus missionærrejse førte ham fra Syrien til Cypern -
- og fra Lilleasien til Grækenland.
Han giver sig i kast med at missionere, at rejse rundt.
Først gennem Lilleasien, Tyrkiet, hvor han besøger byer og landsbyer.
Han rejser ind i Grækenland, men prædiker ikke for jøderne.
Han går tit i synagogen, men han prædiker på gaden -
- eller også lejer han et lokale, som f.eks. en skole -
- og dertil kommer folk for at høre ham tale.
Paulus rejste til en af Jordens største byer.
Efesos var hovedstad i provinsen Asia og verdens næststørste by.
Her boede en halv million mennesker.
Den var fuld af bygninger, der hyldede græsk-romerske guder -
- herunder Artemis ' enorme tempel.
Hvis Paulus kunne omvende Efesos ' hedninge til kristendom -
- ville den nye religion kunne spredes gennem imperiet.
Hvis man tænker på Paulus' bedrift -
- da han udbredte kristendommen -
- svimler det for en, for hvor Paulus end kommer frem -
- er der snesevis af templer og statelige bygninger -
- for græske og romerske guder. De forsvinder ikke i en håndevending.
Her i Efesos prædikede Paulus kristendommens evangelium.
Religionen adskiller sig fra sine jødiske rødder -
- og fører til sidst monoteismen langt videre end Mellemøsten.
Paulus tog det kristne budskab til Rom:
Imperiets hovedstad og hedenskabets centrum.
Her bad kristne i hemmelighed -
- men Paulus blev genstand for de hedenske myndigheders vrede.
Paulus menes at være henrettet i Rom under kejser Nero.
Klosteret Tre Fontane markerer stedet, hvor Paulus blev halshugget.
Det er selve stedet.
Søjlen hædrer mindet om Paulus' henrettelse.
Han blev ifølge traditionen halshugget netop her.
Søjlen markerer ikke nødvendigvis, hvor det skete -
- men er mere til minde om, at det fandt sted heromkring.
Så sprang de tre fontæner, hvor hans hoved ifølge legenden -
- ramte tre gange -
- og Gud bevidnede hans storhed.
Kristendommen vedblev at være en forfulgt religion i Romerriget.
Kristne blev dræbt som martyrer, når de forkastede romerske guder.
Det krævede yderligere 250 år -
- og et sidste slag, før monoteismen sejrede.
På denne bro, Pons Mulvius, fandt dette store slag sted.
Det gjaldt kontrollen over Rom. Hvem skulle være den næste kejser?
Men set i bakspejlet afgjorde det hele Vestens fremtid.
Man kan sige, at monoteismen stod på spil her på broen.
I år 312 mødtes to hære her, uden for Rom -
- i Slaget ved Pons Mulvius.
På den ene side stod Konstantin, kejser i Roms østre provinser.
På den anden stod Maxentius, en tronraner.
Maxentius ' hær blev drevet ud i Tiberen, hvor Maxentius druknede.
På Forum Romanum rejste Konstantin en triumfbue over sejren.
Året efter erklærede kejseren religiøs tolerance i hele imperiet.
70 år senere blev kristendommen romernes officielle religion.
Det er en tankes sejr: Troen på én gud.
En idé, der kom fra Mellemøsten, og nu dominerer Vesten.
Det er også en idé, som andre religioner har antaget.
Næste gang skal vi se, hvordan en ny monoteistisk religion, islam -
- udtrykte og tilpassede Abrahams tro -
- og bredte sig med utrolig fart over Mellemøsten og videre endnu.
Det er en videreførelse af den mellemøstlige indvirkning på troen:
Fra den spæde begyndelse i Göbekli Tepe -
- over de antikke guders panteon -
- og de første forsøg med monoteisme -
- helt frem til nutidens verdensreligioner.
Tekster: Neel Rocco www.sdimedia.com